(untitled) (Право і безпека, 2023)
Метою дослідження є зрозуміти зростання ультраправих у Бразилії впродовж останніх чотирьох років, зокрема під час президентських виборів 2018 року. Було використано теорію історичного інституціоналізму, описану Сандерсом, щоб зрозуміти, що це не раптова зміна у бразильській політиці, а наслідок дій у минулому (залежність від шляху), пов’язаних із кризами капіталізму, кризою субстандартного іпотечного кредитування 2008 року, напруженістю у відносинах між судовою, законодавчою та виконавчою гілками влади, кризою демократії та ультраправим популізмом, координованим мовою ненависті в соціальних мережах. Це актуально, оскільки цей авторитарний поворот у Бразилії був абсолютно безпрецедентним, оскільки відбувся не за допомогою сили чи танків на вулицях, а за допомогою демократичних інструментів, демонструючи, що крайні антидемократичні праві використовують інші інструменти для здобуття політичної влади, вводячи в оману, переконуючи, поляризуючи та усуваючи будь-яку можливість щирих і раціональних дебатів. Таким чином, у статті продемонстровано, що сценарій кризи капіталу і невиконання демократичних обіцянок Федеральної конституції 1988 року послабили бразильські демократичні інститути до такої міри, що створили покоління людей, незадоволених самою демократією і схильних до прийняття політичних стандартів, пов’язаних із крайніми правими і авторитаризмом, а також те, що бразильський народ спокушений мовою ворожнечі, яка є головним інструментом знищення демократичних дебатів у країні. Як засіб припинення цієї битви наративів у статті запропоновано зміцнення демократичних інститутів, регулювання соціальних мереж із необхідністю стримування мови ворожнечі, роз’яснення населенню через освіту і побудову демократичних та етичних шляхів, які можуть привести до прямої участі народу в політиці.