(untitled) (Право і безпека, 2024)
Статтю присвячено теоретико-правовому дослідженню ролі та місця системи пенсійного забезпечення в механізмі соціальної держави на прикладі правового досвіду сучасної України. На основі аналізу законодавства, доктринальних позицій і практики Конституційного Суду України сформульовано авторське бачення субстантивно-онтологічного осердя пенсійного забезпечення. Показано, що пенсійне забезпечення як комплекс правовідносин і реальний правовий феномен у субстантивно-онтологічному вимірі не може бути ототожнене ані з процесом надання індивідові комплексу певних соціальних і матеріальних послуг (процесуальний підхід), ані з сукупністю заходів, що їх здійснює держава для задоволення потреб індивіда в належному матеріальному забезпеченні по досягненні ним пенсійного віку чи у зв’язку з несприятливими соціальними обставинами, що виключають його можливості для активної участі в економічному та соціальному житті (діяльнісний підхід). Відповідно до парадигми людиноцентризму субстантивно-онтологічна сутність пенсійного забезпечення виявляється не лише правом (юридичною можливістю) вимагати від держави певного рівня пенсійних виплат відповідно до певних об’єктивних критеріїв, але і реальною змогою такі виплати отримувати в розмірі, який дозволяє людині підтримувати гідне існування, забезпечувати свої ключові потреби в житті та соціальному середовищі, уникаючи бідності і соціальної ізоляції. Обґрунтовано важливість гарантування державою права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист. Виявлено, що соціальна держава здійснює таку соціальну політику, яка гарантує не просто пенсійні виплати, а такий їх розмір, періодичність отримання та індексацію в установленому порядку, що забезпечують кожній людині, яка має право на пенсію, достатній життєвий рівень, сталіть установлених стандартів пенсійного забезпечення, гарантованість цього забезпечення, передбачуваність законодавчої політики пенсійного забезпечення (відповідно до концепції правомірних очікувань), відповідну правозастосовну політику пенсійного забезпечення. Доведено, що в контексті концепції соціальної держави потребує зваженого обмірковування (відповідно до концепту «простору обдумування») проблема законодавчої фіксації оптимальної моделі пенсійного забезпечення (що враховувала б вирішення питань визначення розмірів пенсійного забезпечення, їх ранжування в різних, зокрема спеціальних, законах, способів і темпів проведення індексації розмірів пенсій тощо) з урахуванням економічного стану держави та відповідності такого забезпечення завданню реалізації базових потреб людини щодо гідних умов існування. Наголошено, що додержання конституційних принципів соціальної держави обумовлює здійснення законодавчого регулювання пенсійного забезпечення на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов’язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.