(untitled) (Право і безпека, 2024)
Статтю присвячено розгляду сучасних проблем визначення допустимості цифрових (електронних) доказів у кримінальному процесі. Зважаючи на важливість окресленої проблематики, основною метою дослідження визначено надання характеристики кожній складовій допустимості таких доказів, а саме: належне джерело отримання, належний суб’єкт і належний спосіб збирання. Наголошено, що найбільшою доктринальною проблемою, яка створює перепону у визначенні таких критеріїв, є відсутність єдиного наукового бачення щодо поняття цифрових (електронних) доказів та визначення їх джерела. Констатовано наявність трьох наукових підходів до вирішення цієї проблеми, з урахуванням чого висловлено авторську позицію щодо можливих шляхів її вирішення. Розкрито окремі практичні аспекти, пов’язані з проблемами дотримання критеріїв допустимості цифрових (електронних) доказів під час розслідування кримінальних правопорушень. На основі системного аналізу наукового доробку та судової практики визначено, що складність вирішення проблемних аспектів допустимості цифрових (електронних) доказів пов’язана з їхньою складною технічною природою. Це зумовлено тим, що цифрові (електронні) докази містять абстрактні технічні та математичні моделі, характеризуються специфічними умовами виникнення, існування, копіювання та зберігання, що суттєво відрізняє їх від інших видів доказової інформації. Доведено, що під час визначення цифрових (електронних) доказів слід відобразити таку обов’язкову їхню ознаку, як релевантність щодо певного кримінального провадження. Означене пояснено тим, що у кримінальному процесі цифровим (електронним) доказом може бути лише та інформація, яка має безпосереднє значення для певного кримінального провадження. Іншою обов’язковою складовою дефініції «цифровий (електронний) доказ» має бути вказівка на його специфічну природу. При цьому недоцільним визнано підхід, коли у визначеннях паралельно вказують на електронний характер такої інформації та її концентрацію на певному електронному носієві. Інформація, яка міститься на певному електронному носієві, є електронною, а не якоюсь іншою. Інакше це призводить до дублювання та є логічною помилкою. Запропоновано джерелом цифрових (електронних) доказів вважати цифровий (електронний) об’єкт, за допомогою якого ця доказова інформація була створена, зафіксована або передана. До недоліків чинного кримінального процесуального законодавства України віднесено відсутність офіційного визначення цифрових (електронних) доказів та їхніх джерел, на відміну від цивільного процесуального та адміністративного процесуального законодавства. Проте запропоновані законодавцем визначення містять недоліки. Зокрема, у закріплених дефініціях цифрових (електронних) доказів міститься невиправдане протиставлення суміжних понять «інформація», «дані» та «відомості».