(untitled) (Право і безпека, 2025)
У статті приділено увагу порівнянню української та італійської правотворчої діяльності та правотворчої термінології, що дозволило виявити схожі підходи до правотворчого процесу та правотворчої термінології, окреслити відмінності у процесі правотворчої діяльності і змісті правотворчої термінології, особливостях її закріплення на рівні нормативно-правових актів. Наголошено, що правотворчість належить до основних напрямів діяльності сучасної правової держави. Встановлено, що особливістю Конституції Італії є наявність спеціального розділу, присвяченого процедурі прийняття законів, у якому детально прописано термінологію правотворчого процесу. Особливу увагу приділено порівняльному аналізу української та італійської правотворчої термінології, що дало змогу виявити спільні риси у підходах до правотворчого процесу, зокрема щодо розуміння таких понять, як «законодавча функція», «законодавча ініціатива», «законопроєкт», «промульгація законів», «народний референдум», «делегованість законодавчої функції». Водночас встановлено низку відмінностей, які стосуються як юридичної природи означених термінів, так і особливостей їх закріплення на нормативному рівні. Акцентовано увагу на тому, що в італійському законодавстві спостерігається чіткіше термінологічне розмежування понять, їх системність і сталість, що забезпечує вищий рівень правової визначеності. Натомість у правовій системі України деякі терміни мають ширше розуміння, що іноді ускладнює їх практичне застосування у правотворчій діяльності. Зазначено, що попри спільну термінологічну основу, італійська правотворча система вирізняється вищим рівнем конституційного регулювання, стабільністю термінів та інституціоналізованими механізмами участі громадян. Українське законодавство водночас тяжіє до гнучкості та спеціального правового регулювання, однак потребує вдосконалення через деталізацію процедур правотворчості у Конституції, запровадження прямої народної ініціативи, закріплення інституту аболіційного референдуму та уніфікацію термінології. Ці кроки дозволять Україні не лише підвищити ефективність правотворчої діяльності, а й наблизити національну правову систему до стандартів та передового досвіду Європейського Союзу.